Miss Woodhouse, hvor vidunderligt. Jeg er næsten ikke forkølet længere.
- Jeg håber, De har haft en god jul. - Meget.
- Tak for gaven. - I lige måde.
Jeg har meget ubehagelige nyheder. Jeg ved knap, hvor jeg skal begynde.
- Dårlige nyheder? - Desværre.
Det gælder mr. Elton. Det skete efter mrs. Westons selskab juleaften.
- Han er vel ikke syg. - Nej, han har det fint.
Men jeg har fejlbedømt ham. Så fuldstændigt.
Mr. Elton?
Harriet, jeg ved ikke, hvordan jeg skal sige det.
Men de følelser, vi begge troede, han nærede for dig -
- var åbenbart rettet mod...
- Mod mig selv. - Mod Dem, miss Woodhouse?
Mener De, at han aldrig...?
Stakkels Harriet. Jeg lider virkelig med dig.
- Hvad gjorde han? - Det vil jeg da ikke fortælle.
Hans opførsel på hjemvejen var både vulgær og anstødelig.
- Mr. Elton? - Ja, Harriet. Mr. Elton.
Stakkels Harriet. Du har al mulig grund til at være oprørt.
Det er min skyld.
De sidste dage har jeg gruet for at skulle fortælle dig det.
Miss Woodhouse, De har ikke grund til at bebrejde Dem selv.
Hvis bare jeg var halvt så god og blid som du.
Fejlen var min. Det var tåbeligt af mig at tro -
- at en mand i mr. Eltons stilling nærede følelser for en som mig.
Jeg vil ikke tale med dig om denne ulykkelige historie igen.
- Nej, miss Woodhouse. - Vi må lægge det bag os.
Vi må vise en tapper mine! Vi må ud og røre os i verden igen -
- nu hvor du er så godt som rask.
Ingen ved, hvad der er sket -
- bortset fra du og jeg og den involverede person.
Og han er rejst.
Er mr. Elton rejst væk? Hvorhen?
Til Bath, siger miss Bates, og hun plejer at være velinformeret.
Jeg er overrasket over, at han viser finfølelse.
- Kære Harriet! - Undskyld, miss Woodhouse.
Jeg kan ikke gøre for det.
Han var så flot.
Jeg ved ikke, om det var vællingen, som var lidt tykkere end sædvanlig -
- eller det ristede brød -
- men jeg hørte kirkeklokken slå hvert kvarter til klokken fem.
- Emma! - Mr. Knightley!
- Jeg vidste ikke, De var her. - Han kommer med triste nyheder.
Du synes måske, det er trist, men mig rører det ikke.
Det er blot mr. Westons søn, som endnu en gang har udsat sit besøg.
Stakkels mrs. Weston. Hvor må hun være skuffet.
- Du går vel ikke ud? - Jo, det gør jeg.
Nu hvor julen er overstået, har jeg flere besøg at gøre.
Den kære Emma. Hun slider for andres skyld.
Undskyld mig et øjeblik.
Det er synd for mr. og mrs. Weston, at de sådan bliver tilsidesat.
Mr. Churchill har sikkert sine grunde.
Men mrs. Churchill må være en meget krævende værge.
Hun har sikkert en finger med i spillet.
Men hvis han ville se sin far, burde han kunne afse tid til det.
Yorkshire ligger langt herfra.
Det forhindrede ham ikke i at feriere i Weymouth i sommer.
Han burde blot sige, at det er hans pligt at besøge sin far.
Det ville være utaknemligt mod den faster, som har opfostret ham.
De er fast besluttet på at tænke ilde om ham.
Jeg er villig til at anerkende hans fortjenester, men kender ingen.
Kun at han er velvoksen og ser godt ud og har en rolig optræden.
Selvom det er hans eneste fortjeneste, bliver han en skat i Highbury.
Det er ikke ofte, vi ser prægtige unge mænd, som er elskværdige.
Kan De ikke forestille Dem, hvilken sensation hans ankomst bliver?
Der bliver kun ét samtaleemne i Highbury og Donwell.
Én genstand for nysgerrighed. Mr. Frank Churchill.
Du må undskylde, jeg er overvældet.
Det kan være, han er sympatisk.
Men er han en pludrende laps, vil jeg ikke bruge min tid på ham.
Jeg tror, han mestrer kunsten at konversere med alle.
Med Dem taler han om jordbrug og med mig om musik og tegning.
Blot 23 år, og allerede en garvet salonpolitiker?
Du ville ikke kunne udstå sådan en hvalp i fem minutter.
Jeg vil ikke tale mere om ham. Vi har fordomme.
- Jeg har ikke. - Har De ikke?
Jeg tror på ham på grund af min kærlighed til mr. og mrs. Weston.
Nu må jeg gå, mr. Knightley.
Først skal vi besøge miss Bates og hendes mor.
Men en vis persons navn kan opstå i løbet af samtalen.
Jeg ved, det gør ondt, men du må prøve at skjule dine følelser.
- Jeg skal gøre mit bedste. - Det tror jeg også.
Du slipper i det mindste for at lytte opmærksomt til miss Bates.
Og så slipper vi for brevet fra den perfekte miss Fairfax -
- for hun plejer at skrive om fredagen.
Så, så, Harriet. Lad mig se dit smil igen!
Miss Woodhouse og miss Smith! Sikke en dejlig overraskelse. Kom ind!
- Vi bliver ikke så længe. - Sid ned!
Det er Harriets første besøg, siden hun blev syg før jul.
Nu skal De få noget styrkende. Miss Woodhouse er her, mor!
Jeg spekulerede på, hvem der bankede på.
Mr. Elton er stadig i Bath, hvor han hele tiden bliver inviteret ud -
- ifølge mrs. Cole. Jeg er så glad for, det var Dem, for vi har besøg.
- Min niece Jane! - Jane Fairfax?
Hun skal bo hos os et stykke tid. Hun er oppe på sit værelse.
- Vi vil sandelig ikke forstyrre. - Patty!
Løb op til miss Jane og sig, at miss Woodhouse er kommet -
- i håbet om at træffe hende.
Hun bliver så glad.
Miss Woodhouse og min niece er lige gamle. De voksede op sammen.
De skulle se dem træde ind i en balsal sammen.
To så stilfulde piger skal man lede længe efter. Det passer skam!
Men stakkels Jane er ikke stærk.
Hun blev tidligt forældreløs og blev opdraget af oberst og mrs. Campbell.
Fine folk, naturligvis. Men det stakkels barn ejer ingenting.
Og nu må hun finde ansættelse af en eller anden art.
Før hun kommer ned, må jeg fortælle, at hun har fået et glimrende tilbud.
Af en mr. og mrs. Dixon. Et gift par, hun traf i Weymouth.
Et elegant par med gode forbindelser.
De blev så betaget af Jane, at herren insisterer på -
- at hun skal bo hos dem og undervise børnene i musik!
Miss Fairfax må være glad.
Men er det ikke usædvanligt, at herren i huset arrangerer sådan noget?
Dixons er meget ansete, men Jane kan selv fortælle det hele.
- Hvis hun ikke kommer snart... - Der er du, kære Jane!
- Se, hvem der er kommet! - Godmorgen, miss Fairfax.
Miss Smith, det er min niece, miss Fairfax.
Du vil vel sidde ved siden af miss Woodhouse.
Bær over med dem, miss Smith. Men De kan se, hvordan det er.
Vi bliver ikke særlig længe. De må være træt efter rejsen.
Ja, lidt.
- Jeg håber, at vejret var fint. - Ja, meget.
Godt. Det glæder mig.
Rejser på denne årstid kan være frygtelig besværlige.
Desværre har jeg ikke længere noget instrument, hun kan spille på.
Hun har virkelig sans for det, ikke, mor?
Jeg sagde netop, at det er synd, vi ikke længere har et klaver!
I vores gamle hjem var forholdene anderledes. Meget anderledes.
Miss Fairfax er velkommen til at bruge vores klaver, når hun vil.
- Hvor er det venligt af Dem! - Tak.
Besøg os tirsdag aften -
- så kan miss Fairfax spille og underholde os alle.
- Jeg håber, du kommer, Harriet. - Meget gerne.
Sikke et fortræffeligt forslag! Hvordan kan jeg dog takke Dem?
De tager åbenbart en ansættelse, men jeg håber, De bliver her lidt.
Mine planer for fremtiden er endnu højst usikre.
Jamen du skrev da, at alt var aftalt, og at du ville sige ja.
Brevet ligger her et sted.
Det, jeg skrev i brevet, var fortroligt, moster.
Det må du sandelig undskylde.
Du må undskylde, hvis jeg har sagt noget dumt -
- men det var et fint tilbud fra en meget anset familie.
Det må være fine folk, når de gør sådan et generøst tilbud.
Søde moster!
Vi må hellere gå nu. Harriet skal være hjemme i tide.
Så ses vi tirsdag aften, miss Bates og miss Fairfax.
Søde Jane, hvad er der? Hvad har jeg dog gjort?
Ikke noget, moster.
Meget fint.
Tak, Williams.
- En meget hyggelig aften, Emma. - Tak, mr. Knightley.
- Jeg er glad for Deres billigelse. - Tak, kære.
Miss Fairfax spillede usædvanligt glimrende.
- Men du synes ikke om hende. - Det har jeg ikke sagt.
Det behøver du ikke.
Jeg synes, at hun er reserveret.
Det stammer fra hendes situation. En naturlig usikkerhed.
Skulle hun være usikker? Det har jeg ikke bemærket.
I havde da en lang samtale.
Jeg spurgte hende om Weymouth og hendes planer for fremtiden.
Det var morsomt, hvor få oplysninger jeg fik ud af hende.
- Det var da trist. - Men hun er yderst elegant.
Man kan ikke tage øjnene fra hende, og jeg beklager hendes situation.
Det er ulykkeligt, at de skal bo så trangt.
Gid man kunne gøre mere.
Stakkels mrs. Bates. Hun er af fin herkomst.
Men jeg er ikke kommet for at tale om i aftes. Jeg har...
Emma, glem ikke at sende et stykke skinke til dem.
Jeg har nyheder, som burde interessere dig.
Hvornår er De begyndt at løbe med sladder?
Hvis du ikke er interesseret... Mr. Cole...
Sørg for, de skærer og steger den i en smule fedt.
- Ja, far. - Lad dem ikke stege den i ovnen.
Hører du, Emma? Hartfield-svin er ikke særligt fede.
Men ingen ung eller følsom mave kan fordøje det ovnstegt.
- Hvad var det, De ville fortælle mig? - Jeg mødte mr. Cole...
Vi kom lige forbi... Goddag, mr. Woodhouse.
Miss Woodhouse, mr. Knightley...
Miss Woodhouse, De skal have tak. Sikke et flot stykke skinke.
Jeg sagde til Jane, at det måtte være fra Hartfield. De er så generøse!
Har De hørt nyheden? Mr. Elton skal giftes!
- Mr. Elton? - Ja. Giftes!
Med miss Augusta Hawkins fra Bristol.
Det stod der i mrs. Coles brev. Det er lige kommet.
Jeg talte i køkkenet med Patty, og så kom brevet.
Mr. Elton skal altså giftes? Alle ønsker ham sikkert lykke til.
Hvorfor har han dog så travlt? Han gjorde an, som han var.
Så får vi en ny nabo.
Mor er så glad. Hun vil så gerne se en kvinde på præstegården.
Det er virkelig strålende nyheder!
Miss Fairfax er så stille. De er vel interesseret i nyhederne?
Når jeg har truffet mr. Elton, bliver jeg sikkert interesseret.
- Sådan er jeg. - Miss Augusta Hawkins fra Bristol!
Jeg troede, det ville blive en pige fra området, men jeg tog vist fejl.
Miss Woodhouse lader mig snakke. Hun ved, det ikke er ilde ment.
Miss Smith er vist kommet sig, ikke? Vi må hellere gå, Jane.
Farvel, farvel.
Mr. Knightley kommer sandelig også.
- Er miss Woodhouse hjemme? - Hun sidder i opholdsstuen.
- Miss Woodhouse, hvad giver De? - Stakkels lille Harriet.
- Sæt dig ned og tag dig sammen. - Tak.
Jeg var på vej hertil fra mrs. Goddard.
Jeg var på High Street, da det begyndte at regne -
- så jeg gik ind hos Ford's.
Jeg ventede der uden at tænke i hele ti minutter, og så...
Hvem træder ikke ind...? Jeg kan knap nok sige det.
Hvem var det, som kom ind?
Det var... Robert Martin.
Og hans søster.
Jeg troede, jeg skulle besvime. Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
De stod og talte med hinanden, og så gik hun hen imod mig.
Men hun var så forandret.
Det var så frygteligt.
Så kom han hen til mig. Han gik langsomt, og han virkede så usikker.
Han sagde noget, og jeg ved ikke, hvad jeg svarede.
Så sagde jeg, at det ikke længere regnede, og at jeg skulle gå.
- Hvad skete der så? - Jeg kom så hurtigt, jeg kunne.
Hvad skulle jeg havde sagt? Jeg har aldrig følt mig så ussel i mit liv.
Du behøver ikke føle dig forlegen.
- Synes De ikke? - Absolut ikke!
Tal med mig og gør mig i godt humør igen.
Stakkels Harriet. Jeg ville ønske, jeg kunne.
Men jeg må fortælle dig noget, som du ikke vil bryde dig om.
Noget, som vil såre dig, og som er svært at fortælle.
Mr. Elton skal giftes.
Med nogen han har mødt i Bath.
- Det er alt, hvad jeg ved. - Det må være en fornem dame.
Nu rammes du af endnu et slag. Det er ondt af ham!
- Stakkels Harriet. - Tag Dem ikke af mig.
- Jeg har virkelig ondt af dig. - Miss Woodhouse...
Hvor er de heldig, De ikke er så svag som mig.
Smerten går snart over.
Nu må du gå hjem til mrs. Goddard, før hun bliver urolig.
- Tak, miss Woodhouse. - Du skal ikke bebrejde dig selv.
Du kan holde hovedet højt, hvor du end befinder dig.
- Emma, min kære. - Mr. Weston...
Jeg har en lille overraskelse til Dem.
En gæst. Se... Min søn Frank.
- Mr. Churchill... - Jeg sagde jo, han ville komme.
Kom hen til ilden. Det er koldt. Emma, skaf mr...
- Om forladelse... - Tillad mig.
De troede sikkert ikke, jeg var til.
Det var på høje tid at besøge mit sande hjem.
- Især nu, hvor det er så lykkeligt. - Hans stedmor er betaget af ham!
Jeg ventede en nogenlunde stilfuld person af en vis alder.
- Men så mødte jeg en sød, ung dame. - Hør lige den slendrian.
Efter min mening er der ikke lovord nok for mrs. Weston.
Tak, søde pige. Jeg har et ærinde på Crown, så jeg må gå.
Du kan bare blive.
Hvis miss Woodhouse kan udholde din tilstedeværelse lidt længere.
Jeg må hellere følge med min far. Jeg skal besøge nogen.
- Hvem kender du i Highbury? - En miss Banes eller Bates...
- Jeg kender hende ikke personligt. - Miss Bates.
Kender De hende?
Alle i Highbury kender miss Bates og hendes mor.
- Hvordan kender du hende? - Jeg har aldrig truffet hende.
Men jeg har truffet en slægtning, en miss Fairfax.
- Jeg lovede at besøge mosteren. - Jane Fairfax, hendes niece.
- Hun er hos sin moster nu. - Er miss Fairfax her i Highbury?
Strålende! Så bliver mit besøg hos hendes moster mere fornøjeligt.
- Hvis De vil have mig undskyldt. - Jeg talte med miss Fairfax i går.
- Hun sagde ikke, hun kendte Dem. - Hun har vel allerede glemt mig.
Så bliver det et kort besøg.
Min tjener kan vise Dem vejen.
Det kan min far gøre.
Han skal kun hen til Crown, og miss Bates bor længere væk.
På den modsatte side, og det er frygtelig mudret.
- James kan vise Dem vejen. - Det er meget venligt af Dem.
Men Frank kender en vandpyt, når han ser en, ikke sandt?
Men jeg er naturligvis meget taknemmelig for tilbuddet.
Farvel, miss Woodhouse. Jeg håber, vi mødes flere gange, mens jeg er her.
Det håber jeg også, mr. Churchill.
- Emma, du går vel ikke udenfor. - Jeg skal købe tråd hos Ford's.
En af pigerne kan da gå.
Det er vigtigt, at farven er den rigtige.
Lidt motion er desuden meget sundt.
Men da ikke i dette skrækkelige stormvejr.
Du kære.
Tak.
- Emma! - Miss Woodhouse!
- Hvad bestiller De ude så tidligt? - Et lille husholdningsærinde.
Man kan ikke være i Highbury uden at besøge Ford's.
De fineste folk i området skulle komme her.
At De er her, beviser det.
Jeg må købe noget i Ford's som en sand medborger.
- Et par handsker måske? - Jeg beundrer Deres patriotisme.
De nyder respekt på grund af Deres far.
Men køb et par handsker her, og De vil blive elsket af egen fortjeneste.
- Så siger vi det. - De må tage Dem af ham.
Jeg har nogle besøg at gøre. Vi mødes hos miss Bates.
Farvel, mrs. Weston.
Denne vej, mr. Churchill.
- Mr. Perkins... - Godmorgen, miss Woodhouse.
Jeg ville gerne kigge på et par handsker til formiddagsbrug.
- Gedeskind eller York-skind? - Lad mig se begge par.
- Jeg har ganske små hænder. - Det bliver en lille størrelse.
Jeg går lige på lageret.
- Har De gjort Deres højlighedsvisit? - Høflighedsvisit?
- Hos miss Bates her forleden. - Jeg skulle lige til at nævne det.
- De kunne godt have forberedt mig! - På miss Bates?
Hun er en fortræffelig kvinde. Jeg vil ikke høre et ondt ord om hende.
- Så skal De slippe. - Traf De også miss Fairfax?
Det gjorde jeg. Men jeg må sige, at hun ikke så videre godt ud.
- Det burde jeg måske ikke sige. - Hun anses for at være meget smuk.
- Jeg synes, hun er meget smuk. - Hun har et yndigt ansigt.
Men hun er meget bleg og utrolig reserveret.
Hun er reserveret. Det synes jeg også.
Men hun har sine grunde. De kender vel til hendes situation?
At hun er ubemidlet og må tage ansættelse som guvernante?
Det kan ikke være rart.
Hvis jeg var hende, ville jeg ikke være så afklaret.
Nu skammer jeg mig over min mangel på medfølelse.
Det vil jeg prøve at råde bod på.
Det var skam ikke ment som en kritik af Dem!
Men hun er reserveret. Jeg har selv beskrevet hende med det ord.
Men De er så forstående.
Jeg må tilstå -
- at jeg ikke bryder mig om at høre hende blive så lovprist af alle.
Hun skal blot røre ved klaveret, og så falder hele selskabet i svime.
- Jeg har hørt tale om hendes spil. - Desuden er hun så kølig.
Det er ikke nogen tiltrækkende egenskab.
Det er meget svært at blive fortrolig med en kold person.
Vi har aldrig været fortrolige med hinanden.
Jeg tror intet ondt om hende.
Men hendes reserverede væsen og frygt for at ytre meninger -
- får næsten til at mistænke, at hun har noget at skjule.
Jeg har ingen anelse om, hvem det kan være fra! Ingen anelse.
Vi havde netop sat os til bords, da det bankede på døren.
"Det kan ikke være miss Woodhouse, for de har besøg," sagde jeg.
Og der stod kusken.
"Jeg har en levering til miss Fairfax."
- Sagde han ikke det? - Jo.
Det er et smukt instrument. Ikke sandt, Emma?
- Meget smukt. - Ved De slet ikke, hvem det er fra?
- Jane og jeg har vores anelser. - Har vi?
Hendes værge, oberst Campbell, er meget velhavende og gavmild.
- Så vi behøver ikke lede længe. - Han må da være giveren.
- Sikke en fin gave! - Ja, ikke sandt?
Men han er også så betaget af Janes spil, ligesom vi alle er.
Du behøver da ikke kigge på mig på den måde.
Er De enig? Er oberst Campbell mon giveren?
Det ved jeg søreme ikke. Jeg ved ingenting om herren.
De lader til at mistænke en anden kilde.
Oberst Campbell var ikke den første, jeg kom til at tænke på.
- Hvad mener De om mrs. Dixon? - Mrs. Dixon?
Mener De den frue, hvis børn hun skal undervise?
Ja, naturligvis.
Det er mere sandsynligt, at en ung kvinde står bag overraskelsen.
Så må De inkludere mr. Dixon som en mulig velgører.
- De er et skridt foran mig! - Glem, at jeg har sagt noget.
Dixon er vores mand. En kærlighedsgave.
Søde Emma.
Hvis De gentager et ord af det, jeg har sagt, bliver jeg meget vred.
Talte De til mig, mrs. Weston?
Vi drøftede bare tøj før mrs. Coles selskab -
- og ville høre dit valg.
Jeg var ikke klar over, at mrs. Cole holder selskab.
Er De og mr. Woodhouse ikke inviteret?
Hvor besynderligt. Hun er ellers så ligefrem.
Nej, for mr. og mrs. Cole har endnu ikke været på Hartfield.
- Hun er i sin gode ret. - Jamen alle skal med.
- Ægteparret Perry og Harriet Smith... - Hvor er det venligt af mrs. Cole.
Mr. og mrs. Weston, og mr. Churchill, håber jeg.
- Har De sagt ja? - Hvorfor skulle jeg ikke det?
Jeg havde nu håbet på at komme til at danse med Dem.
Mr. Knightley har inviteret Jane og mig til at køre med i hans vogn.
Skal mr. Knightley med til selskabet?
- Er De sikker? - Ja. Han kommer og henter os.
- Var det ikke klokken halv seks? - Det tror jeg nok, tante.
Tak, Williams.
Hvor er det venligt.
Mrs. Cole har inviteret os til middag på torsdag.
Hun beklager det korte varsel, men de ventede på en ny skærm -
- som skal beskytte mig mod træk.
- Hvor betænksomt. - Det var meget venligt af mrs. Cole.
Jeg bryder mig ikke om middagsselskaber.
- Sene aftener passer os ikke. - Vi behøver ikke blive så længe.
Nej, jeg må hellere sige nej.
Men de vil gerne se dig, og det vil jeg ikke modsætte mig.
Forudsat at vejret er i orden. Hverken for koldt eller for blæsende.
Tak, far.
Hvis miss Taylor ikke havde giftet sig, var hun blevet hjemme hos mig.
Du behøver ikke spise alene. Mrs. Goddard kan gøre dig selskab.
Det ville være dejligt. Fremfør mit afbud, så høfligt som muligt.
Bed James om at vente med vognen. Du bliver hurtigt træt af al den larm.
Jeg kan ikke gå tidligt. Så ville festen gå i stå.
Og hvad så? Jo før en fest er slut, desto bedre.
Er alt tilfredsstillende, mrs. Weston?
Så absolut, mrs. Cole.
Jones, fjern bordet.
- Miss Bates? - Det er udsøgt.
Jeg lod det tilberede til Dem, for jeg ved, De holder sådan af det.
Sid ikke der, miss Woodhouse! Det kan da ikke være bekvemt.
- Jeg sidder udmærket. - Er De ikke for langt fra ilden?
- Slet ikke. - Den afgiver ikke så meget varme.
Jeg begriber ikke hvorfor. Jeg var nøje med, at brændet skulle være tørt.
Jeg kan ikke holde ud, hvis ilden ikke blusser.
Der kommer herrerne omsider!
Kom ind til os! Vi er frygtelig glade for at se Dem igen.
Der er han! Der har vi mr. Frank Churchill.
Han ligner næsten mr. Elton, som han står der.
- Synes De ikke det? - Nej, det gør jeg ikke!
Måske har De ret.
Mr. Knightley og min far diskuterer sogne-anliggender.
Så jeg søger mere behageligt selskab. Må jeg sætte mig?
- Det er miss Harriet Smith. - Godaften.
- Tag min stol! - Ja, gør det, mr. Churchill.
Harriet foretrækker at sidde ved ilden. Ikke sandt?
Jo, miss Woodhouse.
Nå? Er hun ikke køn?
Særdeles køn, og så er hun afvæbnende naiv.
Hun er den sødeste pige, man kan tænke sig.
Halvdelen af mit besøg er allerede gået. Tiden er gået så hurtigt.
Alligevel spildte De en dag på at tage til London for at blive klippet.
- Stemmer det? - Ikke helt.
Jeg kan ikke more mig, hvis jeg ikke synes, jeg er præsentabel.
Apropos hår... Har De lagt mærke til miss Fairfax?
- Hendes frisure er så besynderlig. - Nu er De ond.
Har De nogensinde set noget så outreret?
Hun synes sikkert, hun kan bære frisuren.
Måske har det en forbindelse til det mystiske klaver.
Hvad mener De?
En vis herre synes måske om den, og det er en hyldest til ham.
Blev vi ikke enige om ikke at tale mere om det?
- Det erindrer jeg ikke. - Nu går De for vidt.
Som medsøster må jeg forsvare hende.
Jeg går hen og priser frisuren. Se efter, om hun rødmer.
Nu er De virkelig for ond.
Må jeg sætte mig ned? Omsider kan jeg tale med Dem.
Jeg har funderet og lagt planer, præcis som De selv gør.
Ved De, hvordan miss Bates og hendes niece kom hertil?
- I mr. Knightleys vogn. - Synes De ikke, det er underligt?
- Ikke det mindste. - Mr. Knightley spadserer jo altid.
Han ville aldrig tage vognen.
Og miss Fairfax, som er så følsom over for kulde...
Siger det Dem ingenting?
De plejer at være så skarpsindig.
Mr. Knightley og Jane Fairfax! Det kan ikke være muligt.
- Hvorfor ikke? - De tager fejl!
Mr. Knightley ville hjælpe hende på alle måder, men ikke... Nej, nej.
Den bedste gave var at ægte hende og give hende et respektabelt hjem.
Det ville være glimrende for hende, men katastrofalt for ham.
Tænk at få Donwell hjemsøgt af miss Bates -
- og høre hendes taksigelser, fordi han ægtede hendes kære Jane.
- "Hvor venligt af mr. Knightley!" - Skam Dem. Onde pige!
Nej, nej. Mr. Knightley behøver ikke gifte sig.
Han har så mange venner og kammerater.
- Det ville være uretfærdigt. - Over for hvem?
Over for lille Henry, hans nevø.
Han skal arve Donwell. Det er allerede bestemt.
Det er utænkeligt. Og så Jane Fairfax af alle kvinder!
Søde Emma altså.
Vi har hørt så meget om Deres talenter. Vil De underholde os?
Hvis jeg kunne blive undskyldt i aften. Jeg er en smule forkølet.
Miss Fairfax, det er den vigtigste grund til, at vi er samlet.
- Jeg beklager, mrs. Cole. - Hun skal bare overtales.
- De må da ikke skuffe os! - Vil De ikke nok, miss Fairfax?
De kan ikke sige nej.
- Lad gå... hvis jeg partout skal. - Tillad mig at vende blade.
Pigen burde ikke blive tvunget.
Her er den fortryllende melodi, som blev spillet i Weymouth.
- Hvad siger De til den? - Som De vil.
Må jeg bede om stilhed! Miss Fairfax vil synge for os.
- ... især nu, hvor hun kan øve... - Miss Bates...!
Tak.
Om forladelse. Jeg er lidt hæs.
- Prøv igen. Den er let. - Jeg kan ikke.
- Vi kan synge sammen. - Undskyld mig...
Så er det nok, mr. Churchill. Lad pigen være.
De unge har måske lyst til at danse lidt.
Hvis De flytter møblerne...
- Mrs. Weston, vil De spille for os? - Naturligvis.
Er der nogen, der indleder dansen? Hvem begynder?
- Miss Woodhouse? - Nej tak.
Danser De ikke?
Det er en fornøjelse, jeg længe har lovet mig selv. Vil De danse?
Det kan De tro, mr. Churchill.
Tak.